A Szabadkán, 1912. július 26-án született és 2000. január 19-én elhunyt Tarján Imrére emlékező szeretettel gyűltünk össze ma az iskolájában, ahonnan a kiemelkedő karrierje elindult. Jómagam az Eötvös Loránd Fizikai Társulatban egyesült kutatói és tanári közösség képviseletében érkeztem.

Tarján Imre, a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja, Kossuth- és Állami Díjas, a Magyar Köztársasági Érdemrend középkeresztje, az Akadémiai Aranyérem kitüntetettje, a Semmelweiss Orvostudományi Egyetem emeritus professzora, volt tudományos rektorhelyettese, az egyetem Biofizikai és Sugárbiológiai Intézetének igazgatója, a Magyar Tudományos Akadémia Matematikai és Fizikai Osztályának hosszú időn át elnöke, az Eötvös Collegium tagja. Társulatunkban hosszú időn át volt Elnökségi, ill. Tanács Tag, valamint a Fizikai Szemlének, annak alapításától kezdődően és hosszú évtizedeken át tevékeny szerkesztőbizottsági tagja, a Kristályfizikai Szakcsoport tiszteletbeli elnöke, a Magyar Biofizikai Társaság, az Európai Fizikai Társaság tagja, szakmai életünk egyik meghatározó egyénisége. Akinek utolsó, a Fizikai Szemle ötvenedik születésnapját köszöntő cikkét éppen most olvashattuk.

Ha visszagondolunk a saját iskolánkra – jómagam a hódmezővásárhelyi Bethlen Gábor Gimnáziumra, ahol másfél évet még taníthattam is – átérezzük, mit kapunk és mit viszünk magunkkal az Alma Materből, mennyire meghatározóak az ott átélt élmények, a kapott nevelés, a szerzett, valóban örök barátságok.  

Tarján Imre életrajzaiból a szolnoki évek megkoronázásaként azt olvastam, hogy mint a Verseghy Ferenc reálgimnázium friss érettségizettje 1930-ban megnyerte fizikából az országos középiskolai tanulmányi versenyt.

Innen már egyenesnek látszó út vezetett a Budapesti Pázmány Péter Tudományegyetemre, ahol az Eötvös Collegium tagjaként tanult matematika-fizikát. A tanári oklevél megszerzése után 1939-ben doktorált fizikából a Debreceni Tisza István Tudományegyetemen. 1952-ben a fizikai tudományok kandidátusa, 1966-ban a fizikai tudományok doktora fokozatot szerezte meg. Nem sokkal később, 1970-ben, az "Egykristályok előállítása" témában levelező taggá választja a Magyar Tudományos Akadémia, rendes taggá 1976-ban "A biológiai sugársérülés molekuláris problémái" témában választják.

Munkás nyomait otthagyta az ország sok iskoláján és szinte valamennyi egyetemén.

A debreceni évek után, 1941-49 között tanár, ill. vezető tanár a Trefort-utcai Gyakorlógimnáziumban, majd a Budapesti Pedagógiai Főiskola tanszékvezető tanári állása után, 1950-ben nevezték ki az akkori Budapesti Tudományegyetem Orvostudományi Karához tartozó Orvosi Fizikai Intézetbe tanszékvezető egyetemi tanárnak, majd intézetigazgatónak, amelyet 1982-ig vezetett. 1961-től az intézethez szervezett MTA Kristályfizikai Tanszéki Kutatócsoport vezetője volt. 1982. óta emeritus egyetemi tanárként dolgozott az Intézetben.
 
Tarján Imre karrierje látszólag a "kerek" fizikusi karrierek közé tartozik. Jómagam – nagy tisztelettel és örömmel – azt érzékeltem, hogy folyamatosan emelkedő megbizatásait mindig közmegbecsülésben végezhette. Hogy élete mégsem volt ennyire síma, azt néhány jelből korábban is gondoltam, de az ő emlékezéseiből, elbeszéléseiből meg is tudtam.

Itt a tudományos munkásságáról csak röviden emlékezem meg. Nagy hatású volt azonban az a munkássága is, amelyet a közép- és felsőoktatás didaktikája terén folyamatosan végzett. A kísérletező fizikatanítást bemutató országjárásaira gondolunk. Az egyetemi didaktikai képzés egyik szorgalmazója is volt.

Hosszú időn át állt az MTA Matematikai és Fizikai Osztályának élén. Meggondoltsága, bölcsesége sok krízisen átsegítette a szakmánkat éppen úgy, mint sok kollégánk személyes életét. Jómagam, aki e funkcióban az egyik elődjének, Budó Ágostonnak voltam korábban a munkatársa, úgy éreztem, hogy a Tarján Imre vezette osztályon ugyanaz a jó diplomáciai készség, nem ritkán szükséges bátorság él tovább, amely erények azokban az években a legnagyobb emberi értéknek számítottak a szememben: a napsugarat átengedő védernyőt tartottak az "értékek" fölé. Ez alá az ernyő alá sokan odafértünk.

Imre Bátyám! A ma is élő bánatban nagy örömet okoz, hogy sokan és sokfelé őriznek a szivükben. Egy ilyen szép eseménynek lehettünk most részesei, tanúi. El fogjuk mondani a hazai közösségnek, hogy ismét találkozhattunk veled, most éppen a fiatal koroddal, amely például szolgálhat a ma itt és másutt felnövekvő generációnak.

Kedves szolnoki diákok, tanárok! Amikor Tarján Imre életét is példának állítjátok, illetve választjátok, kérünk, hogy gondoljatok arra is, hogy sokan vagyunk veletek szerte e hazában, akik ebben társaitokká szegődünk.

Őrizzék, őrizzétek az emlékét szeretettel.